PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Známe se ze svatby před deseti lety.
Ano.
Nesedli jste si.
Řekl ti, že jsi pitomá holka. Hrozně pitomá.
Strčil do tebe a ty jsi brečela vzteky.
A moji...
Jeho rodiče ho donutili, aby tě vyzval k tanci.
Šli jste na parket
a předváděli jste se na disko písničky,
ty byly v módě.
Všichni vám tleskali.
Usmířili jste se
a dali si pusu.
Byl jsi tam? Viděl jsi nás?
Jsi vážně Eduardův příbuzný?
Ne, to nejsem.
Kdo jsi?
- Nemůžu to říct. - Proč?
- Nevěřila bys mi. - Zkus to.
Řekni mi, kdo jsi. Prosím.
Já...
Zastav, Eduarde!
Eduarde!
Eduarde.
Eduarde. Eduarde!
Zavolejte sanitku!
Eduarde!
Nesahejte na něj, jsem doktor!
Eliso.
Já jsem ten kluk.
Taky jsem to já.
Jako malí jsme se políbili a jsme prokletí.
Odejdi a už se nevracej.
Musíš přežít, lásko. Musíš...
POLIBEK
PRODUKCE: ENRIC BANQUÉ
Ahoj. Jdeš pozdě.
Co je k večeři?
Tati, musíš si uvařit sám.
Hrozně mě bolí hlava, jdu do pokoje.
Nech mě být.
No tak, co se děje?
Viděla jsem ošklivou nehodu a potřebuju být chvíli sama.
- Stalo se někomu něco? - Nevím.
Když mi pak půjčíš auto, zajedu do nemocnice.
Jistě, zítra tě odvezu.
Znala jsi ty lidi?
Ne. Asi ne, já nevím. Popovídáme si později.
Eliso.
Jsem tu, kdyby něco.
Jo, tati.
Už pár dní se chováš divně. Co je?
Chybí ti máma?
Co? Vím, že je to jiný,
ale kdybys chtěla... - Teď ne, tati. Prosím.
Já jsem ten kluk. Taky jsem to já.
Jako malí jsme se políbili a jsme prokletí.
DUBEN 1981
- Půjčíš mi to? - Ne.
Jsi protivný lakomec, jsi hrozně špatný člověk.
A ty jsi pitomá holka. Hrozně pitomá.
Co se děje?
Ten kluk mě strčil.
- Proč? - Co jsi mu řekla?
Nechtěl si se mnou hrát. Řekl, že jsem pitomá a strčil mě.
Eliso, nelži. Už tě dobře znám.
- Cos mu řekla? - Nic!
- Tati, vážně mě strčil! - Dobře, dobře.
Půjdeme za ním.
- Pojď. - Ne, já nechci.
- Eliso! - Co je?
Chci vědět, cos mu řekla. Nevynadám ti za to.
Ale když mi to neřekneš, zabavím ti na měsíc kazeťák.
Řekla jsem, že je protivný lakomec a moc špatný člověk.
Je to pravda.
- Mami? - Co?
Jsem pitomá?
Určitě nejsi pitomá.
Tak proč se mi zdá, že jsi na jeho straně?
Nejsem na jeho straně. Chci pro tebe to nejlepší.
Ale někdy zajdeš moc daleko.
Někdy musíš lidi ignorovat.
Jak je mám ignorovat, když se naštvu?
Já nevím. Pusť to z hlavy. Hraj si, skákej, tancuj...
Tak pojď.
Odpustíš mi?
- Chceš tancovat? - Ne.
Počkej. Tak jo, zatancujeme si. Ale ještě jsem ti neodpustila.
- Eliso, jsi v pořádku? - Jo.
- Proč jsi křičela? - Tati,
to nic. Jenom jsem usnula.
- Otevři. - Ne, neměj strach.
Měla jsem zlý sen.
Dobře.
Jsem tu, kdybys potřebovala.
Díky, tati. To je dobrý.
Co to je?
Haló?
Mami?
Prosím?
To snad ne. Mami!
S někým si mě pletete.
Známe se?
Ty žiješ. Kde...?
- Jste v pořádku? - Jo.
- Jste tu sama? - Ne. Já nevím.
Kdybyste něco potřebovala, budu sedět tam, dobře?
- Promiňte, pardon! - Žádný problém.
Tohle ti upadlo.
Nedělali jsme nic špatnýho.
Já vím, neřeknu to.
Tak dobře. Ahoj.
Proč jste to udělala? Kdo jste?
- Já jsem... - Kdo?
To je neuvěřitelný.
Mluvila jste s mojí mámou.
- Viděla jsem vás. - Vážně?
Proč jste si tak podobný?
Myslíš, že vypadám jako ona?
Jo, hodně. Proč?
- Proč vypadám jako ona? - Jo.
Jste moje sestra?
Měli vás
a dali vás k adopci?
To není legrační.
Máma říkávala, že se nemáme vztekat.
- Prořekla jste se! - Jak?
Řekla jste „máma“.
Ano, protože...
A řekla jste „říkávala“, ne „říká“.
Moje máma je mrtvá.
Takže tohle není ona?
Na, nech si to.
Já to nechci.
- Proč? - K čemu mi to bude?
To možná za pár let zjistíš.
Já se nikdy nevdám.
Jo, taky to pořád říkám.
Tančí Eduard dobře?
Odkud znáte jeho jméno?
Na tom nesejde. Bavilo tě to?
Překazila jste nám pusu.
- To není pravda. - Ale je. Jste zlá.
Proč? Třeba bych tě nechala dát mu pusu.
Ne, já to poznám.
Pořád máš čas. Běž za ním, určitě neodmítne.
Už nechci. Pokazila jste atmosféru.
Páni, nevzpomínám si... Taková jsem byla?
Proč říkáte takový divný věci?
- Eliso... - Proč říkáte moje jméno?
Taky ti to říkal. Taky tady byl.
Starý Eduard, mladý Eduard, Eduard jako dítě. Teď je možná mrtvý.
Děsíte mě. Jak se jmenujete?
Elisa, jako ty. Nerozumím tomu.
Děsíte mě, doopravdy moc.
- Mami, tati! - Ne, Eliso!
Co to bylo?
Mami, tati, pojďte sem!
- Ona zmizela! - Kdo?
- Neviděl jsi? - Ne.
Vypadala jako moje sestra,
kdybyste ji měli hodně mladí.
Byla jako já, ale jako z budoucnosti.
Tak moment, zastav. Ta tvoje divoká hlavička.
Tati, je to pravda!
Poslyš, běž ještě tancovat s tím hodným chlapečkem.
- Ty mi nevěříš? - No tak, běž tancovat.
Ty mi věříš, že jo?
Ty jsi s ní mluvila, ne? Nebo ne?
Až budu tamta Elisa, chci tě mít pořád u sebe, mami.
Co to je?
Pomoz mi.
- Bolí to? - Ne.
Nejdřív mě odsud dostaň.
Co se děje?
Vysvětlím ti to, ale až venku.
Jak ti můžu věřit?
Copak jsi to neviděla?
Jdeme.
Jak mu je?
- Komu? - Eduardovi.
Operovali ho, ale není na tom dobře.
Za pár hodin to zkusí znovu.
Rodiče se bojí. Viděli jste je?
- Ne. - Ne, ještě ne.
Proč jsi s ním?
Co od nás chceš? Kdo jsi?
Sotva ses objevil, všechno se hroutí.
Došlo nám to.
Už musíme jít, promluvíme...
Já ti nemám co říct! Nic!
- Co to máš? - Nic, to nic...
- To udělal on? - Ne.
Táta je do zítřka pryč. Neboj se, pojď dál.
Tak co?
Začni ty.
S čím?
- Odkud to máš? Vzala jsi mi to. - Ne, kdepak.
Ty mluv první.
- Co chceš vědět? - Všechno.
Kdo jsi, odkud jsi, co od nás všech chceš?
O co tady jde? A hlavně,
proč jsem s tou věcí zažila, co jsem zažila?
Ty jsi...?
Co?
Co jsi chtěl říct? Řekni to.
Modrá, nebo červená pilulka?
Prosím?
Ve filmu, který ještě nenatočili,
si má hlavní postava vybrat mezi dvěma různými prášky.
Když zvolí modrý,
dostane lživé, ale uklidňující vysvětlení toho, co prožívá.
Když zvolí červený, dozví se pravdu.
Pravdu, která je horší než jeho nejhorší noční můra.
Předpokládám, že není tak hloupý, aby vybral modrý.
Jistě, že ne.
Myslíš, že já bych vybrala modrý?
Ne.
Tak do toho.
Červenou pilulku.
Jak o tom filmu víš, když ho ještě nenatočili?
Četl jsem knížku.
A chci vysvětlit,
cos mi říkal, než jsi omdlel.
Co jsem ti řekl?
Nevzpomínáš si?
- Ne. - Jak to?
Řekl jsem ti...
Krom jinýho jsi mi řekl „lásko“.
Ne, to nemůžeme.
- Jsi to ty? - Já?
Řekl jsi, že jsi taky ten kluk.
- Který kluk? - Ten ze svatby.
Ten, kterýmu jsem dala první pusu.
Ne, to byl Eduard. Ten kluk...
Co je úplně jako ty, jen mladší.
Ten, co jsi ho zachránil.
Jsi to ty.
Proto jsi to udělal, ne?
Viděla jsem sama sebe.
- Cože? - Dala jsem si to na ruku.
Obklopilo mě bílý světlo a já se tam objevila.
- Viděla jsem se před lety. - Tam?
Na tý svatbě, mezi všema.
Táta byl mladý a máma byla zase živá.
A ta holka jsem byla já
a ten kluk byl on. I ty.
O čem to mluvíš?
- A omylem jsem to zarazila. - Co jsi zarazila?
Když jsem je viděla, když jsem viděla nás, chystali se...
A ona si mě všimla.
Viděla jsem sama sebe z budoucnosti.
A nedovolila jsem to.
Nerozumím ti.
- Udělej to. - Co?
Tohle.
Eliso.
To nemůžeme. Copak to nechápeš?
Jsi Eduard. Ty jsi on.
Přišel jsi za mnou z budoucnosti.
- Nemluv hlouposti. - Vím to.
Stalo se ti to, co mně.
To je absurdní!
- Já to viděla. - V představivosti. Byl to sen.
Ne, bylo to skutečný. Když jsem si to nasadila.
Ne, je to jenom protéza.
Protéza, která mi drží ruku. Měl jsem ji zlomenou.
Není to protéza, když ji jako kouzlem můžeš sundat.
Není to kouzlo, je to věda.
Možná v budoucnosti, ale ne teď.
Já za tebou nepřišel z budoucnosti.
Tak co tady chceš?
Zabránit...
Od tý svatby jsem čekala...
Čekala jsem od toho polibku.
Až doteď.
Eliso...
Eliso.
Není žádná budoucnost.
Není minulost ani současnost.
Prošel jsem tolik vesmírů, abych tě našel. A tady jsi.
Miluju tě.
Já na tohle nemám právo.
Proč ne?
Jaká jsem tam, odkud jsi?
- Ne. - Jsem horší?
Nech to být.
- Miloval jsi mě? - Dost, Eliso.
- Proč jsi tady? - Dost.
- Určitě tě miluju. - Jsi mrtvá!
Ona je mrtvá!
A můžu za to já.
Všechno je to lež. Vypadáš jako moje žena, to ano.
Ale nic víc. Nejsi ona.
Ano, jsem.
A co jsem říkal, je pravda. Není to kouzlo.
Je to titanová protéza, která mi drží kosti na místě.
Nebyla jsi v jiný realitě.
Přesvědčily tě ty moje řeči,
měla jsi halucinaci, noční můru.
- Já nechci modrou pilulku. - Odcházím.
- Nechoď. - Chci odejít.
Já mám důkaz, že lžeš.
Jaký důkaz?
Tohle.
- Co to je? - To moc dobře víš.
Dali nám to, než jsme se políbili.
Já si ji nechala, proto je už zašlá.
A koukej na tohle.
Přinesla jsem si ji odtamtud.
Podívej, je úplně nová.
Jak mi to vysvětlíš?
Mrzí mě, že tě zklamu.
Ta jedna byla vevnitř. Když ji vyndáš,
tak vypadá jako nová.
Ta nahoře ji ochránila před zubem času.
- Jak umřela? - Kdo?
Tvoje žena.
- Nechci o tom mluvit. - Jsem jí podobná?
„Prošel jsem tolik vesmírů.“
To je taky z filmu. A z knihy.
„Překonal jsem oceány času, abych tě našel.“
Určitě ji znáš. Drákula od Brama Stokera.
Oceány času nejsou vesmíry.
Co se stalo?
Eliso.
- Je mi to líto. - Je mi to líto.
- Jak ti je? - Nic moc.
Co rodiče?
Jsou uvnitř, něco podepisují.
To je fakt hrozný, je to na hovno.
Upřímnou soustrast.
Kdo jste?
Snažil jsem se to zastavit, ale nestihl jsem to.
Já to nechápu. Co tím myslíte? Vy jste ho přejel?
Ne, to ne.
Ale byl jste tam? Je to vaše vina?
- Pere, nekřič. - Ne, mluvte!
Proč nic neříkáte?
Proč je můj bratr mrtvý?
- Co jste udělal? - Neudělal nic.
Jsem svědek.
Snažil se ho zachránit. Byla jsem tam.
Ne.
Bratr mi volal dvě hodiny před tou nehodou.
Měli jsme jít na večeři.
Říkal, že potkal podivína, který je mu podobný,
ale je starší. A že ho otravuje.
Teď už mi nic nepoví.
Povíte mi to vy?
- Tak povíte mi to? - Pere, nech toho. Jdeme.
VÝCHOD
Je mi to líto.
Ano.
Pořád mi to nedošlo.
Můj Eduard.
Přijít o dítě je...
JIP
Já vím.
- Vy víte? - Ano.
Měl jste dítě?
Dvě.
Dvě? A jedno z nich...?
Obě.
To je mi líto. Moc líto.
Můžu vás obejmout?
Můžeme jít.
Všechno jsem podepsal.
Promiňte.
Co chcete? Eduarde!
Promiňte, já si vás spletl se synem.
Promiňte. Kdo jste?
Nepletete se, taky se jmenuju Eduard.
Byl jsem dobrý přítel vašeho syna.
Vy jste ten...
Často o vás dvou mluvil.
Můj Eduard?
Proč o nás mluvil?
Říkal, jak je šťastný, že má takový rodiče.
Že o mámu se nebojí.
Že ji miluje,
ale že je silná a ještě dlouho bude.
Bál se o tátu.
Prý má slabý srdce a tabák mu nesvědčí.
A že kdyby se mu něco stalo,
máma by to nedala znát,
ale uvnitř by byla zlomená.
Když má člověk takový rodiče,
myšlenka na ztrátu jednoho z nich
ho hrozně děsí.
Tak mi to řekl.
On, vy... Promiňte.
Kam jdeš?
Jdi, potřebuje tě.
- Kdo? - Òscar.
- A ty ne? - Ne. Musím jít.
- Kam? - To je jedno.
Není. Mně to jedno není.
Nech mě, jsem prokletý.
Můžu za jeho smrt, jako vždycky.
Já nechci... Nech mě, dej mi pokoj.
- Ty nejsi ona! Nejsi! - Lžeš!
Jsi dítě. Nevíš, co chceš.
Lžeš! Jenom se bojíš!
Nech mě, jdi za nimi.
Nechceš se druhým otevřít,
protože se bojíš sám o sebe!
Radši ti zachráním život.
Skvěle. Tak běž. Zbabělče.
Doktorko Everestová?
ZÁMEČNICTVÍ A OPRAVY
Dobrý den. Máte nabíječku na tenhle telefon, prosím?
Tak ukažte.
Tady, díky.
Co to je?
- Promiňte. - To nic.
- Tady, díky. - Dobře.
- Číslo, prosím. - Ano.
Můžu...? Jen na minutku?
- Na minutku? - Ano. Díky.
Je dneska 22. srpna?
Ano.
Mami? Ano, jsem to já.
Mami, poslouchej mě. Ne, nekřič. Poslouchej, prosím.
Prosím. Zmlkni, mami, mám slabou baterku.
Vracím se hned domů. Neboj se.
- Moc děkuju. Nashle. - Dobře.
Díky.
Všichni si mysleli, že jsi mrtvý.
Já věděla, že nejsi.
Promiň.
Synáčku.
Dobře.
Ano, zítra zavolá. Teď chce odpočívat.
Ne, ne. Mně to taky nevysvětlil.
Sedm měsíců mimo? Kdo ví?
Vyřídím mu to. Děkuju, Claro.
Clara. Kdybys potřeboval, můžeš jí kdykoliv zavolat.
Proč nechceš mluvit?
Volala Òscarovi a můj nápad se jim líbí.
Jaký nápad?
- Òscar zase přiletěl... - Cože?
Napadlo mě se společně najíst. Celá rodina
i přátelé. Zítra.
Abychom oslavili tvůj návrat. A ty nám to vysvětlíš.
Mami, je to...
Všechny zajímá, kde jsi byl.
Nikoho jsi nekontaktoval, jako bys nežil.
Sedm měsíců.
Víš, jak jsme se snažili tě najít?
I přes televizi.
- Neměla jsi mě hledat. - To se ti řekne.
Mami, já se nechci hádat, dobře?
Kde jsi byl, Eduarde?
Všechno ti řeknu zítra, slibuju.
Stejně si to s tou večeří nerozmyslíš, co?
Chtěl bys?
Záleží na tom, co chci?
- Ne. - Tak vidíš.
Pozvi je, když chceš.
Byla bych ráda, kdybys chtěl ty.
Nechceš po té době vidět svoje přátele?
Na co pořád myslíš?
Na nic, mami. Jsem unavený.
- Jdu do postele. - Dobře.
- Odpočívej, zítra si promluvíme. - Jo.
- Počkej, já málem zapomněla. - Co je?
Asi tři měsíce potom, co jsi zmizel,
přišla taková divná ženská.
- Co? - Neřekla mi svoje jméno.
- Co říkala? - Dala mi tohle.
Drahý Eduarde,
celé týdny mě mučí myšlenka, že jsem selhala.
Sebralo mi to veškerou sílu.
Nemohu to křeslo vidět prázdné ani o den déle.
Nemohu dál čekat.
- Co se děje? - Nic.
- Zase odcházíš? - Neboj se.
- Ale bojím. - Ne.
Eduarde, slib mi, že tu zítra budeš
se svou rodinou a přáteli.
Slibuju.
PEČOVATELSKÝ DOMOV EDELWEISS
Hej, co tu děláte?
Doktorka Everestová?
Do pondělí tu doktoři nejsou.
Ne, ona tady žije. Počkejte.
- Je to ono, ne? - Ano.
Dala mi to.
Bez svolení dovnitř nesmíte.
Je to urgentní! Řekněte to paní Everestové!
Nemůžu nikoho budit.
Jsem Eduard Marina.
Bude mě chtít vidět. A vy...
Kdo?
Vy jste ji vozil. Je to důležité, prosím.
Tak pojďte.